Додати в закладки
![Додати в закладки links.i.ua](/social/linksiua.gif)
![Додати в закладки uca.kiev.ua](/social/ucakievua.gif)
![Додати в закладки facebook.com](/social/facebook.gif)
![Додати в закладки google.com](/social/google.gif)
![Додати в закладки del.icio.us](/social/delicio.gif)
![Додати в закладки technorati.com](/social/technorati.gif)
![Додати в закладки bobrdobr.ru](/social/bobrdobr.gif)
![Додати в закладки moemesto.ru](/social/moemesto.gif)
![Додати в закладки memori.ru](/social/memori.gif)
![Додати в закладки linkstore.ru](/social/linkstore.gif)
![Додати в закладки news2.ru](/social/news2.gif)
![Додати в закладки rumarkz.ru](/social/rumarkz.gif)
![Додати в закладки smi2.ru](/social/smi2.gif)
![Додати в закладки zakladki.yandex.ru](/social/zakladki.gif)
![Додати в закладки ruspace.ru](/social/ruspace.gif)
![Додати в закладки mister-wong.ru](/social/misterwong.gif)
![Додати в закладки toodoo.ru](/social/toodoo.gif)
![Додати в інші сервіси закладок](/social/sm-share-uk.gif)
![RSS - Стрічка новин сайту.](/rss/rss_button.png)
Переклад
![Натисни для перекладу. Сlick to translate.](http://translate.googleapis.com/translate_static/img/mini_google.png)
![]() Вхід в УЧАН Анонімний форум з обміну зображеннями і жартами. |
|
![Завантажити книгу Завантажити книгу](/ukrkniga-text/work/addbook.png)
Скачати одним файлом. Книга: Роберт Льюїс Стівенсон Вечірні розмови на острові (Берег Фалеза. Сатанинська пляшка. Острів Голосів) Переклад Юрія Лісняка та Олександра Тереха
Роберт Льюїс Стівенсон Вечірні розмови на острові (Берег Фалеза. Сатанинська пляшка. Острів Голосів) Переклад Юрія Лісняка та Олександра Тереха
© R.L.Stevenson. Island night's entertaiments (The beach of Falesa, 1891. The bottle imp, 1892. The Isle of Voices,1893), 1893
© Ю.Лісняк ("Берег Фалеза", "Острів Голосів"), 1994; О.Терех ("Сатанинська пляшка"), 1983 - переклад з англійської
Джерело: Р.Л.Стівенсон. Збрання творів у 5 томах. Том 2. К.: Українознавство, 1994. 352 с. - С.: 59-166.
Сканування та коректура: SK, Aerius (ae-lib.org.ua), 2004
Зміст
БЕРЕГ ФАЛЕЗА ПІВДЕННОМОРСЬКИЙ ШЛЮБ
Я побачив той острів, коли вже була не ніч, але ще не ранок. Місяць стояв на заході, низько над обрієм, але був іще великий і ясний. На сході, саме посередині світанкової заграви, діамантом виблискувала вранішня зірка. Бриз із суходолу віяв нам в обличчя, несучи пахощі диких цитронів, ванілі та ще деякі не дуже приємні запахи, і від холодного подмуху я аж чхати почав. Треба вам сказати, що я чимало років прожив на пласкому острові недалеко від екватора, здебільше сам-самісінький серед тубільців. Тут усе мало здаватися новим для мене, навіть говірка буде зовсім незнайома, і вигляд оцих лісів та гір, дивні запахи від них жвавіше розганяли кров у мене в жилах.
Каштан дмухнув на каганчик у нактоузі*.
- Он! - сказав він. - Онде бачиш димок, містере Вілтшир, за бурунами на рифі? Ото Фалеза, там наша факторія - в східному кінці селища. Далі за вітром уже ніхто не живе - не знаю чому. На" бінокля, вже можна розгледіти хатини.
Я взяв бінокля, і берег стрибнув назустріч. Я побачив лісові хащі, смугу прибою, а з-між дерев визирали бурі покрівлі та чорні нутра хатин.
- Бачиш білу цятку онде далі на схід? - провадив капітан. - То твій дім. Збудований з коралового каменю, стоїть на згірку, широка веранда, можна ходити по троє в ряд, найкраща факторія в усіх Південних морях. Коли старий Адамс побачив її, то вхопив мою руку й потиснув. "О, я тут попав як сир у масло", - каже. - "Атож, - відказую. - Та й пора вже вам". Сердега Джоні! Після того я тільки раз бачив його, але він уже по-іншому говорив: що ніяк не може [60]поладнати з тубільцями, чи з білими, чи щось таке, а як ми знову вернулися сюди, він уже лежав у сирій землі. Я забив там на могилі стовпчик і надписав: "Джон Адамс, спочив у Бозі тисяча вісімсот шістдесят восьмого. Така й наша доля". Мені його дуже не вистачало. Добрячий чолов'яга був, мухи не покривдив.
- А від чого він помер? - спитав я.
- Та від якоїсь хвороби, - сказав капітан. - Вона нібито хопила його несподівано. Казали, зірвався вночі й кинувся пити "Втамовувач болю" та ,3инахід Кеннеді". Не помогло -"Кеннеді" вже був йому як водичка. Тоді він спробував відкрити ящик джину. Знов не помогло - недосить міцне. Тоді він, певне, ошалів, вибіг на веранду й беркицьнувся через поруччя. Другого дня, коли його знайшли, він був геть очамрілий - весь час тільки белькотів, що йому примочують копру. Сердега!
- А як гадають - це через острів? - спитав я.
- Ну, гадали, що острів, чи клопоти, чи ще щось, - відповів капітан. - Усі завжди казали, що місце тут дуже здорове. Наш попередній агент, Вігорс, тут і не чхнув ні разу. Він звільнився через те, що на цьому березі інші агенти були, мовляв, він боїться їх - Чорного Джека, і Кейса, і Джімі Свистуна, що був тоді ще живий, але невдовзі втопився сп'яну. Ну, а старий капітан Рендол весь час тут від тисяча вісімсот сорокового, вже сорок п'ять років. І нічого йому ніколи не дошкуляло, він навіть не старіє дуже. Наче він тут збирається самого Мафусаїла* наздогнати. Ні, по-моєму, підсоння тут здорове.
- Он уже шлюпка пливе, - сказав я. - Саме в проході. Начебто шістнадцятифутовий вельбот*, на кормі двоє білих.
- То ж той самий вельбот, що втопив Джімі Свистуна! -вигукнув капітан. - А дай-но бінокля. Атож, це сам Кейс, і з ним чорнюк. Слава в них - не позаздриш, але ж сам знаєш, які тут на островах язики. По-моєму, найгірший шибеник був Джімі Свистун, але ж він уже перебрався в кращий світ. Ось закладімося: вони по джин пливуть. Ставлю п'ять проти двох, що візьмуть шість ящиків.
Коли обидва агенти піднялись на палубу, мене зразу потішило, як вони виглядають, чи то радше, як обидва виглядають і один говорить. Чотири роки пробувши на екваторі, я знудився за білими сусідами; ті чотири роки видались мені за тюрму. То накладуть табу, а тоді йди до Радного Дому та проси, щоб зняли, то накупиш джину та закушпелиш, а потім каєшся, то сидиш цілий вечір у домі, з лампою за компанію, то ходиш берегом та сушиш голову, [61] яким би ще дурнем себе назвати за те, що сюди приперся. На моєму острові більше не було білих, а коли я плавав на інші острови, то й там знаходив здебільше якихсь бандюг. Тож у мене серце тішилось, дивлячись на цих двох, коли вони піднялись до нас на борт. Звісно, один із них був негр, але обидва були прибрані як годиться, в смугасті піжами й солом'яні брилі, а Кейс у будь-якому місті видався б чепуруном. Він був жовтолиций, щуплявенький, мав яструбиний ніс, дуже світлі очі й підстрижену ножицями бороду. Звідки він родом, не знав ніхто, але говорив як англієць, і ясно було, що він із пристойної родини й здобув чудову освіту. Та й у товаристві хоч куди чолов'яга: на акордеоні грав так, що ого, а дай йому уривок шворки та колоду карт, то такі фокуси покаже, незгірш від справжнього циркача. Говорити міг, якщо захоче, ніби у великопанській вітальні; а як захоче, то матюкався - куди твоєму боцманові-янкі, а голову забалакає будь-якому канакові*. Одне слово, вмів пристосуватися будь-де, от воно що за один був той Кейс, і все в нього виходило природно, ніби він таким і вродився. Він був відважний, як лев, і хитрий, як пацюк, і як він сьогодні не в пеклі, то нащо ж тоді й пекло те здалося? Одну тільки добру річ можу я сказати про нього: любив свою жінку й не був до неї лихий. Вона була самоанка й фарбувала коси на червоне, як то на Самоа* заведено; і коли він урізав дуба (а про це я маю розповісти), то по ньому знайшли одну дивну річ: він склав духівницю як добрий християнин, і в ній усе відписував удові: і свій пай, казали, і Чорного Джека, і майже весь Біллі Рендола, бо Кейс там вів усю бухгалтерію. Отож вона поїхала додому на шхуні з Мануа* і тепер там, на своєму рідному острові, пані на всю губу.
Але того першого ранку я знав про все це дідька лисого. Кейс повівся зі мною як джентльмен і як друг, познайомив мене з Фалезою, намагався всіляко прислужитись, а що я не знав тамтешніх тубільців, то це була для мене велика поміч. Більш як півдня ми просиділи в каюті за чаркою, і я ще зроду не чув, щоб хтось говорив більше до діла. На всіх островах не було вмілішого й спритнішого агента. Я подумав, що Фалеза таки непогане місце, і з кожною чаркою в мене робилося легше на серці. Останній наш тутешній агент, обнюхавшись на острові з півгодини, вшився геть, бо нагодилось вербівне судно з заходу. Капітан, припливши сюди, застав факторію на замку, ключі, залишені пасторові-тубільцеві, та ще листа від утікача, де той признавався, що просто боїться за своє життя. Відтоді фірма не мала тут представника, і вантажитись не було чим. Крім того, вітер [62] був ходовий, і каштан сподівався за ніч допливти до дальшого острова в годину високого припливу, тому мій товар і все манаття вивантажили хутенько. Кейс мене запевнив, що труситись над ним нічого, ніхто й соломинки не візьме, на Фалезі люд живе чесний, хіба яке курча, або зайвий ніж, або зайву паличку тютюну поцуплять, тож найкраще мені сидіти спокійно, поки шхуна відпливе, а тоді прийти прямо до нього додому, познайомитись із старим капітаном Рендолом, тутешнім патріархом, під'їсти що Бог пошле, а як стемніє, йти додому спати. Отож до полудня я вже зійшов на берег Фалеза, а шхуна попливла далі.
Ще на борту я трошки хильнув, а щойно відбув довгеньке плавання, тож земля хиталась піді мною, наче палуба. Світ мені здавався ніби свіжо помальованим, ноги рухались, немов під музику, Фалеза могла б бути раєм земним, коли такий є, а коли нема, то дуже шкода! Як гарно було ступати ногами на траву, й дивитись увиш на зелені гори, й бачити чоловіків у зелених вінках та жінок у барвистих сукнях, червоних із синім. Ми йшли й ішли то під пекучим сонцем, то в холодку, і нас тішило те й те, і всі діти з селища, брунатні, з поголеними голівками, бігли за нами й тоненько сокотіли, ніби вітаючи нас.
- До речі, - сказав Кейс, - треба вам жінку знайти.
- Атож, - відповів я, - спасибі, що нагадали. Довкола нас була ціла юрба дівчат, і я виструнчився й
почав розглядатися серед них, немов турецький паша. Всі вони були повдягані, бо вийшли стрічати судно, а жінки на Фалезі, нівроку, гарні, є на що подивитись. Єдина вада - трохи заширокі в кормі, і я саме подумав про це, коли Кейс торкнув мене:
- Он гляньте, яка краля!
Я глянув у той бік і побачив дівчину, що йшла осібне від решти. Видно, щойно рибу ловила, бо мала на собі тільки спідню сорочину, та й то геть промоклу. Вона була молоденька й дуже тоненька, як на острівну дівчину. Мала довгасте личко, високе чоло, а погляд - якийсь полохливий, чудний, аж невидющий, трохи наче в кицьки, а трохи - в немовляти.
- Хто вона така? - спитав я. - Згодилась би.
- Це Ама, - відповів Кейс, підкликав дівчину й заговорив до неї тубільною говіркою. Я не знав, цю він їй каже, та коли він саме щось їй тлумачив, вона скинула на мене оком швидко й несміливо, мов дитина, що ухиляється від ляпанця, тоді знов опустила погляд і всміхнулась. Вона мала величенький рот, а губи й підборіддя незгірш як у статуї, і та усмішка сяйнула й погасла. Далі вона вже стояла, похиливши [63] голову, і слухала до кінця Кейсову мову, відповідала милим полінезійським голоском, дивлячись йому просто в обличчя, а потім уклонилась і відійшла. Трохи того уклону призначалось і мені, але оком вона більш на мене не скинула і не всміхнулась.
- Гадаю, все гаразд, - сказав Кейс, - і ви зможете її взяти. Зі старою я сам домовлюся. Тут можна за брусочок тютюну котру хочете вибрати, - додав він, оскірившись.
По-моєму, та усмішка застрягла в моїй пам'яті, як скабка, бо я відповів гостро:
- А ця на вигляд не така!
- Я не знаю, яка вона, - сказав Кейс. - Мабуть, така, як треба. Держиться самотньо, не ходить із усім кодлом, і взагалі... Ні, ні, ви не думайте, я нічого такого не кажу, Ама золота дівчина.
"Щось він дуже солодко заговорив", - подумав я, бо це мене здивувало й потішило. А він провадив:
- Я б не був такий певний, що вона за вас піде, та вона сама сказала, що вподобала вас. Вам треба тільки сидіти тихенько, а я вже оброблю матусю, як сам знаю, і приведу дівчину прямо до капітана для шлюбу.
Мені до шлюбу не припікало, і я так і сказав.
- Е, в цьому шлюбі нема нічого страшного, - відказує він. - Вінчає в нас Чорний Джек.
Попереду вже видніла оселя цих трьох білих. Адже негр тут рахується за білого, та й китаєць теж! Дивний звичай, але на островах так воно всюди. Будинок дощаний, з вузенькою хиткою верандою. Крамниця спереду: прилавок, ваги і розкішна викладка товарів - ящик чи два м'ясних консервів, барило сухарів, кілька сувоїв бавовняних тканин, супроти моїх непотріб; єдине, що було в достатньому виборі, так це контрабандні рушниці та спиртне. Ну, коли це єдині мої конкуренти, подумав я, то я тут, на Фалезі, обловлюся незгірше. Справді, одним тільки вони могли мене пере-козирнути: зброєю та трунками.
В задній кімнаті навпочіпки, по-тубільному, сидів на підлозі капітан Рендол, опасистий, блідий, голий до пояса, сивий як голуб, а очі посоловілі. Весь тулуб у нього поріс сивою шерстю, його обсідала мушва. Одна муха сиділа в кутику ока - він не зважав. А москіти бриніли над ним, наче бджоли. Будь-яка охайна людина зразу б викинула його в яму й прикопала. Мене аж замлоїло, і я протверезів, його побачивши, та подумавши, що йому вже сімдесят, та згадавши, що він колись командував судном, і сходив на берег чепурно вбраний, і гнув кирпу по шинках та консулатах. [64] Коли я ввійшов, він спробував підвестись, але нічого з того не вийшло, тому він тільки простяг мені руку й пробелькотів якесь вітання.
- Татусь сьогодні з самого ранку насмоктався, - зауважив Кейс. - У нас тут була пошесть, і капітан Рендол уживає джин для профілактики - адже правда, Татусю?
- Зроду нічого такого не робив! - обурено вигукнув капітан. - Я п'ю джин для здоров'я, містере Як-Пак-Вас, аби відігнати хвороби.
- Все гаразд, Татусю, - сказав Кейс. - Тільки загальмуйтеся вже. У нас сьогодні реєстрація шлюбу - осьде містер Вілтшир хоче ввійти в супрягу.
- З ким? - поцікавився старий.
- З Амою, - відповів Кейс.
- З Амою?! - вигукнув капітан. - Нащо йому та Ама? Він же сюди приїхав трохи охмолостатися, правда? На 'кого ж дідька йому та Ама?
- Не гарячкуйте, Татусю, - сказав Кейс. - Не ви ж із нею одружуєтесь. І, скільки я знаю, ви їй не хрещений батько й не хрещена мати. По-моєму, містер Вілтшир уже сам знає, чого йому треба.
Потім він вибачився переді мною - мовляв, йому треба піти дещо залагодити з цим одруженням, - і лишив мене самого з цією людською руїною, що була його компаньйоном і (кажучи правду) його дійною коровою. І дім, і крамниця належали Рендолові; Кейс і негр були просто нахлібниками, вони присмоктались до старого, мов ті мухи, а йому це було невтямки. Власне, я не міг сказати нічого поганого про Біллі Рендола опріч того, що мене від нього з душі вернуло і той час, який я пробув у його товаристві, був схожий на страшний сон.
У кімнаті, повній мух, не було чим дихати через жароту, весь дім був брудний, низенький, тісний, стояв у поганому місці, за селищем, де вже починалися джунглі, й був прикритий від пасатних вітрів. Постелі всіх трьох мешканців були просто на підлозі, скрізь валялися брудні каструлі та миски. Меблів ніяких: Рендол, коли його нападав шал, трощив усе на дрізки. Ось там я сидів, попоївши того, що подала мені Кейсова жінка, і там мене цілий день розважав отой напівздохляка, белькочучи бозна-колишні анекдоти та бозна-колишні історії й щоразу хрипко регочучи після них: він наче й не бачив, як я нуджуся. І весь час потрошку цмулив джин. Час від часу він засинав, тоді знову прокидався, скиглив і тремтів - та все допитувався, чому це я хочу взяти Аму. "Хлопче, - казав я собі весь день, - гляди не доживись до отакого паскудства, як оцей стариган".
Була вже, мабуть, четверта година пополудні, коли задні двері повільно прочинились, і до будинку мало не рачки вповзла якась чудна стара тубілка. Вся аж до п'ят умотана в чорну тканину, з голови звисають сиві патли, обличчя татуйоване - на цьому острові такого не робили; очі великі, блискучі, якісь божевільні. Вона втупила в мене ті очі з виразом побожного захвату, почасти, як я бачив, удаваного. Вона не промовила жодного виразного слова, а все плямкала та цмокала губами і щось голосно мугикала, наче дитина над різдвяним пирогом. Рушила через кімнату просто до мене, а підійшовши, вхопила мене за руку і щось довго муркотіла над нею, ніби велика кицька. Далі щось неначе заспівала.
- Хто вона в біса така? - вигукнув я трошки аж налякано.
- Та це ж Фаавао, - пояснив Рендол і посунувся по підлозі аж у найдальший куток.
- Ви що, боїтесь її? - вигукнув я.
- Я - боюся? - перепитав капітан. - Братку, я просто не хочу п знати! Я їй не дозволяю й потикатись сюди, оце тільки сьогодні терплю, задля твого шлюбу. Це Амина мати.
- Мати то й мати, але що вона виробляє? - спитав я, роздратований, а може, й наляканий більше, ніж я хотів би показати, і капітан відповів, що вона співає мені хвалу, бо я збираюсь одружитися з Амою. - Ну гаразд, бабусенько, - сказав тоді я, примусивши себе засміятися. - Та коли набавишся моєю рукою, скажи.
Вона начебто зрозуміла: пісня її перейшла в крик і урвалась. Жінка порачкувала з будинку - тим самим шляхом, що й увійшла, і, певно, зразу шаснула в джунглі, бо коли я вийшов услід за нею, її вже не видно було.
- Що за химерія! - сказав я.
- Еге, вона химерна почвара, - погодився капітан і, на мій подив, перехрестив голі груди.
- Гей, ви що, папіст?* - запитав я.
Він зневажливо пирхнув: який там папіст!
- Баптист наскрізь, - сказав. - Але, братку, папісти теж дещо непогане придумали, хоч би й оце саме. Послухайтесь моєї ради, і коли стрінете Аму, чи Фаавао, чи Вігура, чи будь-кого з того кодла, то візьміть приклад із сутанників і зробіть те, що я зробив. Утямили? - спитав він і знов перехрестився, моргаючи мені посоловілим оком. - Ні, сер! - [66] знову підніс він голос. - Папістів тут нема! - а потім довго викладав мені свої релігійні переконання.
Мабуть, Ама зразу взяла мене за серце, а то я б напевне втік із цього дому на свіже повітря, до чистого моря або на якусь підходящу річку, - хоча, правду кажучи, я вже прихилився до Кейса, та й як би я потім жив на цьому острові, утікши від дівчини в свою весільну ніч?
Сонце вже сіло, небо палало вогнем, уже якийсь час світила лампа, коли повернувся Кейс із Амою і з негром. Ама була одягнена й напахчена, мала на собі куценьку спідничку з найтоншої тапи*, що лисніла на бганках куди твоєму шовкові, груди кольору темного меду були оголені, тільки на шию вона наділа кілька разків намиста з зернят та квіток, а за вухами й у волоссі червоніли квітки з гібіску. Вона поводилась достеменно як годиться молодій, була поважна й тиха, і мені аж соромно стало стояти з нею в цьому смердючому домі, перед отим вискаленим негром. Кажу, мені аж соромно стало; бо той блазень надів великий паперовий комірець, книжка, з якої він читав, була якимсь дешевим романом, а його слова в церемонії годі відтворити на папері. Сумління пекло мене, коли ми з'єднали наші руки, а коли вона взяла шлюбне свідоцтво, мені закортіло поламати цю комедію к лихій годині й у всьому їй зізнатись. Ось цей документ. Написав його Кейс на аркуші з конторської книги і сам же й попідписував.
"Цим засвідчується, що Ама, дочка Фаавао, з селища Фалеза на острові .......... незаконно одружена з містером Джоном Вілтширом на одну ніч, а вранці містер Джон Вілтшир має право вигнати її к бісовому батькові.
Джон Блекемор, судновий священик.
Виписано з реєстру Вільямом Т.Рендолом, капітаном далекого плавання".
Гарненький документик для вручення дівчині, щоб побачити, як вона ховає його, наче золото. Чоловік може сказитись через куди меншу причину. Але в тих краях таке воиться, і (сказав я сам собі) винні тут не стільки ми, білі, скільки місіонери. Якби вони дали спокій тим тубільцям, мені зовсім не потрібне було б це дурисвітство, і я з чистим сумлінням брав би собі кожну жінку, яку забажаю, і кидав її, коли заманеться. [67]
Чим тяжче гнітив мене сором, тим дужче кортіло чимшвидше піти звідси, а що наші бажання таким чином збіглись, то я й не помітив, що агенти вже ставляться до мене зовсім інакше. Доти Кейс як міг силкувався затримати мене; а тепер, коли досяг своєї мети, так само прагнув, щоб я швидше пішов. Ама, сказав він, сама покаже мені мій дім, і всі троє попрощалися й навіть не провели нас за двері.
Вже надходила ніч; від селища пахло лісом, квітами, морем та печеними плодами хлібного дерева. На рифі шумів негучно морський прибій, а з далини між лісом та селищем долітав гомін дзвінких голосів, дорослих і дитячих. Свіже повітря зразу підбадьорило мене, а ще й те, що я вже не бачу капітана, а натомість бачу таке гарне дівча коло себе. Мені просто-таки здавалося, що це якась біла дівчина з батьківщини, і я, забувшись на хвилину, взяв її за руку, її пальчики сплелися з моїми, я почув, що вона дихає глибоко й чисто, і зразу ж вона підняла мою руку й притисла до свого личка.
- Ти добре! - вигукнула, побігла вперед, зупинилась, озирнулась і всміхнулася, і знов побігла вперед, ведучи мене тихою стежкою по узліссі до мого дому.
Звісно, Кейс сватався за мене до неї так, як годиться: казав, що я шалію за нею і мені начхати, що може з цього вийти; і та бідолашечка, знаючи те, про що я й гадки не мав, повірила кожному слову, і в неї аж голова обертом пішла з гордості та вдячності. Але я про все те й не здогадувався, я зовсім не мав охоти панькатися з тубільними жінками, бо вже вдосталь набачився таких білих, що їх геть об'їла дружинина рідня, та ще й дурнів з них поробила, тому я сказав собі: треба зразу урвати це й поставити її на своє місце. Але ж вона була така тендітна та мила, коли відбігала від мене, а тоді зупинялась, дожидаючи, і така була схожа на дитину чи на ласкаве собача, що я тільки й міг іти вслід за нею, та слухати, як тупотять її босенькі ніжки, та видивлятись у темряві світлу пляму її постаті. І ще одна думка зринула в моїй голові. Тепер, коли ми вдвох, вона пеститься до мене, як котеня. Але в домі у агентів вона поводилась чисто тобі графиня: гордо й стримано. Ну, а ще її вбрання, хоч його на ній і небагатечко було, та й те тубільне, але ж тонка-претонка тала, і витончені пахощі, й червоні квіти та зернятка, все таке яскраве, чисто самоцвіти, тільки більше... Одне слово, мені подумалося, що вона й справді ніби якась графиня, вбрана до театру на концерт, слухати великих співаків, і зовсім не пара для бідного торговельного агента, як оце я. [68]
Вона вбігла в дім перша, і я ще знадвору побачив, як у вікні блиснув сірник і засвітилася лампа. Оселя була прегарна, збудована з коралового каменю, з просторою верандою, і середня кімната висока та простора. Мої скрині та ящики лежали купою, поскидані без ладу, і посеред цього розгардіяшу стояла біля столу Ама, дожидаючи мене, її тінь позад неї перетинала всю кімнату й сягала склепіння бляшаного даху; і постать її вирізнялась ясно на тому тлі, а шкіра аж полискувала у світлі лампи. Я зупинився на порозі, а вона мовчки звела на мене очі, й погляд їхній був і жадібний, і несміливий. Потім вона поклала руку собі на груди.
- Я твій жінуся, - сказала. Мене ще ніколи так не хвилювала жінка: від жадання в мене все аж тріпотіло, як от вітрило тріпоче на вітрі.
Якби я й хотів щось сказати, то не зміг би, а якби й міг, то б не сказав. Мені було соромно, що мене так схвилювала тубілка, соромно й за свій шлюб, і за оте свідоцтво, що вона сховала, наче святощі, у своїй спідничці. Я відвернувся й удав, ніби порпаюсь у багажі. Насамперед я вишукав там ящик джину - єдиний, що його привіз із собою, - і почасти заради дівчини, а почасти згадавши оте страхіття - старого Рендола, - раптом надумав зробити ось що: зірвав віко з ящика, кишеньковим коркотягом повідкорковував усі пляшки й наказав Амі повиливати джин із веранди на землю.
Вона зробила де й повернулася, спантеличено дивлячись на мене.
- Нема пуття, - сказав я, бо вже трохи краще володів голосом. - Чоловік він пий, він нема пуття.
Вона погодилася з цим, але й далі була замислена. Врешті спитала:
- Нащо ти привези? Коли не хочеш пий, тоді не привези, гадаю.
- Усе гаразд, - відказав я. - Колись я дуже багато хочу пий, тепер не хочу. Бач, я не знав, що буду маю один маленький жінуся. Коли я пий джин, мій маленький жінуся буде боюсь.
Я насилу спромігся говорити з нею ласкаво, бо колись заприсягся перед собою, що ніколи не покажу себе макухою Перед тубілкою, і тепер мені лишалось тільки замовкнути. Вона стояла й поважно дивилась на мене, а я сидів біля розкритого ящика.
- Я гадай, ти є пуття, - промовила вона. І раптом упала переді мною ницьма. - Я твій, однаково що свиня! -вигукнула. [69]
ЗМІСТ
На попередню
|